PRISON
REFORM
TRUST

AZ „IGAZSÁGOS VÁLASZ” PROJEKT

A fekete és etnikai kisebbségekhez tartozó
foglyok bizalmát elnyerő válasz a
rasszista indíttatású cselekményekre

VEZETŐI ÖSSZEFOGLALÓ

2008. április

IGAZSÁGOS VÁLASZ
A legfontosabb megállapítások
A Prison Reform Trust (PRT) munkatársai által végzett kutatás során meginterjúvolt fekete és etnikai kisebbségekhez tartozó foglyok elmondták, hogy a rasszista indíttatású cselekményekre adandó megfelelő intézményes reakcióhoz szerintük milyen börtönrendszerbeli változásokra lenne szükség. A Joseph Rowntree Charitable Trust által is támogatott 15 hónapos projekt során a megkérdezett kisebbségi foglyok a következő területeken sürgettek lépéseket:

•	Független információkra, segítségre van szükség a vizsgálatok során.
•	Részletesebb, világosabb tájékoztatás szükséges az eljárások menetéről, valamint a résztvevők jogairól.
•	A faji képviselők szerepének megerősítése szükséges (például a feladataik egyértelmű meghatározásával).
•	Biztosítani kell a mediáció lehetőségét.

A PRT 71 kisebbségi fogollyal készített interjút. Az interjúalanyok szerint a foglyok jelentős része számára a rasszizmus gyakori jelenség a börtön falai között. A megkérdezetteknek mintegy harmada nyilatkozott úgy, hogy rendszeresek, illetve mindennaposak a foglyok közötti, valamint a foglyok és a börtönszemélyzet közötti rasszista indíttatású konfliktusok, incidensek.

Az interjúk alapján az alábbi hat kategóriába sorolhatók a rasszista indíttatású cselekmények:

•	nyilvánvalóan rasszista indíttatású cselekmény
•	közvetlen, faji alapú hátrányos megkülönböztetés
•	informális részrehajlás
•	olyan cselekmény, amelynek rasszista indíttatása bizonytalan
•	kultúra, illetve vallás megsértése
•	intézményes megkülönböztetés

A foglyok véleménye megoszlott a bejelentett rasszista indíttatású cselekmények kezelésének jelenlegi módszereivel kapcsolatban. Általában pozitívumként említették a jelenlegi eszközökkel kapcsolatban azok gyorsaságát, bizalmas jellegét, és azt, hogy a reakció kellő nyilvánosságot kap, de negatívumként hozták fel, hogy bejelentés esetén tartani kell a megtorlástól, hogy az eljárás bizalmas jellege nem minden esetben biztosított, és hogy az elbírálás nem kellően független. Több fogoly említette, hogy felesleges bejelentést tenni, mert úgysem lesz semmilyen következménye.
Háttér: a probléma természete
2000 júliusától a brit büntetés-végrehajtási szolgálat (Prison Service) a Stephen Lawrence-ügyben folytatott vizsgálat során született Macpherson-féle definíciót alkalmazza a rasszista incidens vagy cselekmény meghatározására, mely szerint
„Rasszista indíttatású incidens minden olyan cselekmény, amelyet az áldozat vagy más személy rasszista indíttatásúként érzékel.” 
(HMPS, 2007.)

A rasszista indíttatású incidenst bárki bejelentheti a hatóságnak. A faji egyenlőségi tiszt (Race Equality Officer, REO) vizsgálja ki az ügyet; először meghallgatja a két felet. A tiszt dönti el, hogy van-e elég bizonyíték a faji alapú hátrányos megkülönböztetésre, vagyis a panasz elfogadására; a tiszt mindig azt a verziót fogadja el valóban megtörténtnek, amely a bizonyítékok alapján a legvalószínűbbnek tűnik.

A rejtett rasszizmus eseteit meglehetősen nehéz azonosítani, értékelni és kivizsgálni, valamint bonyolultabb a jelenség elleni küzdelem is. A rejtett rasszizmus felismerése gyakran szubjektív megítélés kérdése, hiszen például ugyanaz a fogoly az egyik börtönőr viccét tekintheti haverkodás jelének, egy másik őr élcelődését viszont felfoghatja úgy, hogy az őr a lekicsinylő véleményét fejezte ki. A nyilvánvaló, rosszindulatú rasszista magatartás nagyobb valószínűséggel bizonyítható, mint a rejtettebb formák.

Az adatok szerint az etnikai kisebbségekhez tartozó foglyok ritkábban élnek a panasz lehetőségével, mint a fehér fogvatartottak. A börtönfelügyelet (Inspectorate of Prisons) által készített „Parallel Worlds” (Párhuzamos Világok) című, a faji kapcsolatokat vizsgáló tanulmány szerint az etnikai kisebbségekhez tartozó foglyok egyáltalán nem bíznak az eljárási lehetőségekben. 2005-ben az akkori faji egyenlőségi bizottság (Commission for Racial Equality) kijelentette, hogy
„A bizottságnak komoly fenntartásai vannak a panaszrendszer gyakorlati működésével kapcsolatban. A bizottság képviselői a vizsgált intézményekben azt tapasztalták, hogy a fókuszcsoport etnikai kisebbségekhez tartozó foglyai nem bíznak a panasztételi lehetőségekben, és így nem látják értelmét, hogy használják.” 
(A bizottság beadványa a Zahid Mubarek-ügyben folytatott vizsgálatban, 2005., 5. o.)

A Parallel Worlds szerint a rejtett rasszizmus meglehetősen gyakori jelenség. A börtönfelügyelet jelentése szerint a fekete foglyok
„úgy érzik, hogy másként beszélnek velük, mint a többiekkel, másként motozzák meg őket, küldik őket a celláikba, tovább kell várniuk a jó munkalehetőségre vagy a kedvezőbb státuszra, rosszabb helyekre ültetik őket a beszélőn és másként bánnak a látogatóikkal is. A kisebbségi foglyok arról is beszámoltak, hogy amikor igényeltek valamit, gyakran azt mondták nekik, hogy jöjjenek vissza később, vagy adjanak be egy kérelmet, pedig a fehér foglyok azonnal megkapták, amikor hasonló dolgot kértek."
(HMIP, 2005, 13. o.)

A Belügyminisztérium (Home Office) a börtönön belüli rasszista indíttatású incidensekről készült beszámolója ezt a fajta bánásmódot „informális részrehajlásnak” nevezte (Edgar és Martin, 2004.). Informális részrehajlásra olyan esetekben kerülhet sor, amikor a fogoly úgy érzi, hogy a börtönszemélyzet tagjának egy rutinszerű döntése során hátrányos megkülönböztetés érte.

Ilyen eset például az, amikor a kisebbséghez tartozó foglyot arra kérik, hogy várjon valamire, amit a fehér fogvatartott azonnal megkap. Előfordul, hogy az informális részrehajlás ténye hiába egyértelmű az áldozat számára, a börtönszemélyzet tagja észre sem veszi, hogy elfogultan viselkedett.

A vizsgálati eljárások kialakításakor elsősorban azt kívánták biztosítani, hogy az eljárás alkalmas legyen a szabályszegő magatartások kiszűrésére, így a vizsgálati módszerek elsősorban a nyilvánvaló és rosszindulatú rasszista magatartások ellenőrzésére megfelelőek, és nem használhatók ilyen hatékonysággal a rejtett rasszizmus (pl. a közvetett faji alapú hátrányos megkülönböztetés vagy az informális részrehajlás) tényének megállapítására. A rejtett rasszizmus bizonyítása nem egyszerű, ez pedig joggal frusztrálja az áldozatokat és bántja az igazságérzetüket.

A rasszizmus rejtettebb megnyilvánulási formái más választ igényelnek, mint a nyilvánvalóan rasszista magatartások. Az informális részrehajlás esetén például a két fél egészen másképp látja ugyanazt az eseménysort. A kölcsönös megértéshez az szükséges, hogy a felek tisztázzák a véleménykülönbségeket, és megértsék a másik álláspontját. A rejtett rasszizmus elleni küzdelem tehát szélesebb, az igazságtalanságokat okozó akaratlan és gyakran tömegesen előforduló hibák felszámolására jobban alkalmas eszköztárra van szükség.
Az „igazságos válasz” projekt céljai és módszerei

A projekt célja az volt,

hogy a fekete és etnikai kisebbségekhez tartozó foglyokkal történő konzultáció alapján a rasszista indíttatású cselekményekre olyan intézményes válaszokat alakítsunk ki, amelyeket nagyobb bizalommal használnak majd a foglyok.

Egy női és egy helyi börtön, egy elítélt felnőtt férfi foglyok fegyintézete, valamint egy fiatalkorúak számára fenntartott fogház, összesen tehát négy büntetés-végrehajtási intézmény vett részt a projektben. A PRT ezúton is szeretné megköszönni a börtönlakók és a személyzet elkötelezett támogatását. A PRT 71 fekete, illetve etnikai kisebbségekhez tartozó fogollyal készített interjút a börtön falai között tapasztalható rasszizmus konkrét problémáiról. Az interjúk után a PRT a négy börtön mindegyikében külön munkacsoportot hozott létre. A projektben mind a négy helyen részt vettek ún. faji képviselők, vagyis olyan fogvatartottak, akiket a társaik választottak maguk közül arra, hogy képviseljék a foglyok álláspontját a faji egyenlőséggel összefüggő programok és gyakorlatok értékelésekor. A munkacsoportok megvitatták a rasszizmus okozta károkat, az adott intézményben tapasztalható rasszizmusformákat, értékelték a börtönben a projekt idején használt, a panaszok és rasszista cselekmények bejelentésére szolgáló rendszert, és végezetül megbeszélték azt is, hogy miként lehetne a börtönök rasszizmusra adott intézményes reakcióit javítani.
Rasszista incidensek a börtönökben
A PRT tehát először 71 fekete, illetve etnikai kisebbségekhez tartozó fogollyal készített interjút a börtönbeli tapasztalataikról. A PRT feltételezte, hogy a rasszista incidensek következményei egészen mások egy városi börtönben, mint egy vidéken található, kisebb méretű női börtönben. Eltérő hatások esetén azonban a megoldást az adott intézmény sajátosságaihoz kell igazítani.

Az interjúk során a PRT nem kívánta vizsgálni a rasszista indíttatású cselekmények számát, de ennek ellenére a PRT képviselői megkérdezték a foglyokat arról is, hogy az utóbbiak szerint milyen gyakoriak a rasszista incidensek a foglyok közt, valamint a foglyok és a személyzet közt. A megkérdezettek több mint egy harmada, 36% szerint a foglyok között rendszeresek, illetve mindennaposak az ilyen események. Körülbelül ugyanennyien nyilatkoztak úgy, hogy a börtönszemélyzet és a foglyok között is gyakoriak, illetve mindennaposak a rasszista incidensek.

A megkérdezett fiatalkorúak nagyobb arányban mondták azt, hogy gyakoribbak a foglyok közti rasszista incidensek, mint a foglyok és a személyzet közöttiek, az elítélt felnőtt férfiak számára fenntartott intézmény foglyai szerint viszont a személyzet és a foglyok közti incidensek száma volt a magasabb. A helyi börtönben fogvatartottak szerint ritkák voltak a rasszista incidensek, sokuk szerint nem is történnek ilyen események.

A PRT munkatársai megkérdezték az egyes foglyokat arról is, hogy az illető átélt-e rasszista incidenst, vagy tanúja volt-e ilyen cselekménynek. Igen válasz esetén a foglyokat megkérték arra is, hogy meséljék el az esetet. A foglyok elmondása alapján a PRT az eseményt az alábbi hat alaptípus valamelyikébe sorolta:
•	nyilvánvaló és rosszindulatú rasszizmus
•	közvetlen, faji alapú hátrányos megkülönböztetés
•	informális részrehajlás, kivételezés
•	olyan cselekmény, amelynek rasszista indíttatása bizonytalan
•	más kultúrájának, vallásának megsértése
•	intézményes megkülönböztetés.

A nyilvánvaló és rosszindulatú rasszizmust sértő és rasszista kijelentések, fizikai bántalmazás és zaklatás jellemzik. A foglyok közötti rasszista incidensek közül sok ebbe a kategóriába sorolható.
Szinte minden héten hallom a fehér és a fekete foglyok közti szóváltásokban a „nigger” szót.
 A fehérek gyakran bántó éllel, a feketék viszont többnyire viccből használják. Senki sem tesz panaszt, mert besúgónak néznék a többiek.

A közvetlen, faji alapú diszkrimináció alatt olyan hivatalos (pl. munkakiosztási, fegyelmezési) eljárások értendők, amelyek eredménye kedvezőtlenebb, ha az érintett személy valamely etnikai kisebbség tagja.
„Egy haverom jelentkezett konditerem-felügyelőnek. Hosszú ideig nem kapott választ, de aztán más kapta az állást, ráadásul olyan, aki épp akkor került a börtönbe. A cimborám, aki fekete, jóval előbb jelentkezett. ... A konditerem-felügyelők mind fehérek. Úgy tesznek, mintha ez a munka túl előkelő lenne a nem fehéreknek.”

Több fogoly is említette, hogy az etnikai hovatartozásuk miatt a társaik másként bánnak velük.
„A konyhán szoktam dolgozni. Egyszer úgy volt a beosztás, hogy egy fehér lánynak együtt kellett volna dolgoznia egy feketével, de a fehér cserét kért, mert nem akart egy feketével együtt dolgozni.”

Az interjúk résztvevői rengeteg példát említettek az informális részrehajlásra, vagyis arra a jelenségre, amikor a börtönszemélyzet mérlegelési jogkörében hozott döntések alapján az etnikai kisebbségekhez tartozó foglyok úgy érezték, kevesebb tiszteletet kapnak, mint a fehér fogvatartottak.
„Egyszer egy külső kórházba kellett járnom valami miatt. Az egyik nap két őr jött velem; az egyikük egy nő volt, ismertük is egymást. [Másnap] gyógyszerekért álltam sorba, és ugyanez a női őr megkérdezte, hogy hol van az azonosítóm. Mondtam neki, hogy nincs nálam, de pontosan tudja, hogy ki vagyok, hiszen ő vitt tegnap a kórházba. De engem nem engedett át, viszont láttam, hogy közben több fehér foglyot is simán beengedett. Nekem ez rasszista magatartásnak tűnt. Ráadásul ellenségesen is viselkedett velem.
Gyakran tapasztalom, hogy más azonnal megkapja azt, amire nekem várnom kell. Panaszt tenni nehéz, mert olyan semmiség az ügy, és nem tudom bizonyítani sem, hogy a származásom miatt ér hátrány.”

Az olyan esetekben, amikor a rasszista indíttatás bizonytalan, általában vannak bizonyítékok a rasszista motiváció mellett és ellen is.
„Elvileg van egy olyan szabály, hogy mindenki csak a saját helyén ehet. Persze senki sem tartja be. Egyszer az egyik őr közölte, hogy menjek és egyek a cellámban, a szintén kint evő fehér srácokra viszont nem szólt rá." 
Ebben az esetben a fogoly megszegte a szabályokat, és az őr erre hivatkozással figyelmeztette. A fogoly viszont úgy érezte, hogy hátrányos megkülönböztetés érte, hiszen az őr nem szólt rá a szintén szabályszegően viselkedő fehérekre.

A bizonytalan rasszista indíttatású esetek közé tartoznak azok az események is, amikor a fogoly sem biztos abban, hogy a kérdéses cselekmény rasszista motivációjú.
„Ha elkérnék tőle egy könyvet, nem adná oda, mert szívesebben adja kölcsön a többi ázsiainak. ... Rasszista incidens ez is, de persze nem súlyos.”

Kulturális vagy vallási sérelmekre akkor kerül sor, ha az adott személy kulturális vagy vallási tradícióit, nyelvét, étkezési szokásait vagy hitét támadja valaki.
„Sok fekete srác nem agresszív, de egészen más a stílusa, mint a fehéreké. Egy brixtoni fiúnak gyakran mond olyanokat az őr, hogy „szörnyű a stílusod”, meg hogy „húzd már fel a gatyád”. Sok őr nem fogja fel, hogy ezek ártalmatlan kulturális különbözőségek. Nem hiszem, hogy ez rasszizmus, őket egyszerűen csak így nevelték.”

Az intézményes diszkrimináció nem egyéni döntés következménye. Az interjúk készítése előtt nem sokkal a kormány úgy döntött, hogy a nyílt rezsim szerinti börtönökből eltávolítja a külföldi állampolgárságú fogvatartottakat.
„Volt ez a dolog, hogy a D kategóriás [nyílt rezsim szerint működő] börtönökből elvitték a külföldieket. Ha ez nem rasszizmus, akkor mi az?Ennek az az üzenete, hogy ha valaki külföldi, akkor nem lehet benne bízni. Milyen alapon?”

Interjúk: reakciók a rasszista incidensekre
A 71 interjúalany 70%-a, 49 fogoly nyilatkozott úgy, hogy az elmúlt hat hónapban tapasztalt rasszista magatartást a börtönben, de a 49 fogoly közül 30, mintegy 61%-uk nem tett panaszt. Egy másik kutatás (Edgar és Martin, 2004.) adatai szerint a foglyok elsősorban a következő okokból nem tesznek panaszt ilyen esetekben:
tartanak a negatív következményektől
úgy érzik, hogy értelmetlen lenne, mert a panasztevőnek úgysem származik ebből haszna
úgy vélik, hogy az incidens nem volt súlyos, vagy nehezen bizonyítható, így nem sok értelme van a panasznak
eleve nem bíznak a vizsgáló pártatlanságában.

Csak ketten nyilatkoztak úgy, hogy nem tudják, hogyan kell panaszt tenni.

A leggyakoribb magyarázat a panasz mellőzésére az volt, hogy a panasztétel kitenné a bejelentőt a börtönszemélyzet bosszújának.
„A panasz miatt jobban rajtam tartanák a szemüket. Épp elég nehéz a börtönélet így is. Ha panaszt tennék, folyton hülye figyelmeztetéseket kapnék, az őrök állandóan szórakoztatnának, és semmit sem tehetnék ez ellen, vagy nem kapnám meg azt, amire szükségem van. Például késve hoznák a postámat, meg ilyenek, és nem tudnám, hogy szándékosan csinálják vagy a véletlen műve.”

Azok közül, akik nem tettek panaszt, 40% nyilatkozott úgy, hogy semmi értelme nem lenne a bejelentésnek.
„Haszontalan. Két hónapig nem is reagálnak, majd újabb két hónap, mire egyáltalán meghallgatnak. Addigra alig emlékszem az esetre. Csak kifogásokat keresnek a halogatásra. Hónapokig tart, mire bármit válaszolnak a panaszra. A munkára jelentkezésnél szintén."

Mások szerint az incidens nem volt elég súlyos ahhoz, hogy az eljárást lefolytassák, vagy nehéz lett volna bizonyítani.
„Inkább lenyeltem a dolgot.
A rasszizmust úgysem tudnám bizonyítani. A panaszom megalapozott, de a rasszizmust nem tudnám bizonyítani. Néha a rasszizmusra hivatkozás akadály lehet.”

A panasztételt mellőzők körülbelül egy hatoda szerint nem lehet bízni az eljárás állítólagos bizalmas jellegében, vagy a faji egyenlőségi tiszt pártatlanságában.
„Ha a panasz egy őr ellen irányul, a társai szinte mindig a pártját fogják. A te szavad mit sem ér. Úgyis elutasítanák a panaszt.”

Az interjúk során arról is kérdeztük a foglyokat, hogy szerintük a börtönnek hogyan kellene reagálnia a rasszista incidensekre. A foglyok egy része szerint az ilyen események megelőzhetőek lennének, ha az őrök jobban kommunikálnának a foglyokkal a munkájuk során.
„Az őröknek és a foglyoknak többet kellene beszélgetniük egymással, hogy emberi kapcsolatok alakulhassanak ki. Minden reggel némán nyitják ki a cellaajtókat. Annyit sem mondanak, hogy jó reggelt. ... A nyomtatványok javítgatása szerintem nem megoldás valódi kommunikáció nélkül."

A kutatásban résztvevő fogvatartottak a kommunikációt a megelőzésen túl a rasszista incidensekre adott válasz szempontjából is döntő jelentőségűnek tekintették. Többen úgy vélték, hogy a kibeszélés lehetőségének biztosításával, és az elkövető bocsánatkérésével orvosolható lenne a sérelem.
„Le kellett volna minket ültetni egy asztalhoz, hogy beszéljük meg a dolgot. Biztos találtunk volna megoldást.
Jólesett volna, ha elismeri a felelősségét, és bocsánatot kér.”

Az egyik fogoly eredeti javaslatot is tett: szerinte meg kellene adni a lehetőséget arra, hogy a sértett maga választhassa ki az ügyet kivizsgáló személyt.
„Jó lenne, ha minden szinten lenne egy megbízható »smasszer«, akinél panaszt lehetne tenni, és aki közvetlenül az illetékeshez vagy valaki megbízhatóhoz továbbítaná a bejelentést.”

Egy másik javaslat szerint biztosítani kellene, hogy ne csak formanyomtatványok kitöltésével lehessen panaszt tenni. A nehezen író-olvasó foglyoknak ez mindenképpen nagy segítség lenne. A javaslat felhívja a figyelmet arra is, hogy a személyes kommunikáció rendkívül hasznos lehet a feszült helyzetek kezelése során.
A részletes javaslatok
A munkacsoportok összesen 64 különféle javaslatot tettek. A legfontosabb javaslatok a következők voltak:

•	a börtönöknek független információkra, segítségre is támaszkodniuk kellene a vizsgálatok során,
•	a sértetteket és a tanúkat tájékoztatni kell az eljárási jogaikról,
•	a faji képviselők szerepét bővíteni kell, hogy segíteni tudják a rasszista incidenseket átélt foglyokat, és
•	más, kevésbé hivatalos jellegű reakciókat is ki kell próbálni, így például esélyt kell adni a mediációnak is.

A javaslatok egy része kifejezetten a megelőzésre irányult, így például a munkacsoportok felhívták a figyelmet a kulturális különbözőségek tudatosításának fontosságára. Az ajánlások közt szerepelt még a társak kölcsönös támogatásának elősegítése és a szankciók szigorítása is.

Az „Igazságos válasz” projektben részt vevő valamennyi börtön esetén javaslatot tettünk független szereplő bevonására. A munkacsoportok szerint havonta egyszer érdemes lenne egy független szervezet képviselőit beengedni a börtön falai közé, és ez a külső szervezet vizsgálhatná ki a súlyos, nyilvánvalóan rasszista indíttatású, valamint az erőszakos eseteket. A munkacsoporttagok egy része úgy vélte, hogy csak és kizárólag egy külső, független vizsgáló intézmény bevonása esetén nyerhető el a foglyok bizalma.

A börtönök feladata lenne annak biztosítása, hogy megfelelően kiképzett foglyok vegyenek részt a faji egyenlőségi akciócsoport (Race Equality Action Team) munkájában a foglyok képviselőiként. A képviselő pontos szerepe még kialakulóban van. Több javaslat is volt a faji képviselő pozíciójának megerősítésére, így többek között felmerültek a következő ötletek:
i)	világos feladatleírás adása a képviselőknek, valamint a foglyok ösztönzése arra, hogy forduljanak bizalommal a képviselőhöz;
ii)	a faji képviselő általános tanácsadói szerepének meghatározása, a börtönvezetőség jobb tájékoztatása a fekete és az etnikai kisebbségekhez tartozó foglyok nehézségeiről, és felszólalási lehetőség biztosítása az ebbe a kategóriába tartozó foglyoknak;
iii)	ingyenes, zárt és a faji képviselők által működtetett segélyvonal létrehozása annak érdekében, hogy a foglyok megkeresésére közvetlenül tudjanak reagálni;
iv)	a faji képviselőknek a „Hallgatókkal” (Listeners - egy brit börtönsegítő program résztvevői) azonos jogállás biztosítása, és a szabad mozgás lehetőségének megadása a börtönben;
v)	annak egyértelművé tétele, hogy a foglyok először a faji képviselőhöz forduljanak akkor, ha a hivatalos út helyett inkább egy fogolytársukkal osztanák meg a történteket;
vi)	a faji képviselők megbízása a foglyok közti mediáció lefolytatásával incidens esetén;
vii)	a faji képviselők és a faji egyenlőségi tiszt közti együttműködés megteremtése, többek között például a panaszok szűrése terén, annak érdekében, hogy az igazi problémákra koncentrálhassanak; és
viii)	a faji képviselők felkészítése arra, hogy a panasztevőket az eljárás során laikus jogi segítőként (ún. Mackenzie friendként) támogassák.

A faji képviselők kérelemre a panasztevőt tájékoztatják az ügy állásáról a panasztétel utáni időszakban is. A börtönök segíthetik a faji képviselők munkáját azzal is, ha a képviselőknek képzést szerveznek a PSO 2800 (a büntetés-végrehajtási szabályzat) rendelkezéseiről. Ilyen program már sok börtönben működik. A faji képviselők segíthetnék a foglyokat a panasztétel során, és a panasztevőt folyamatosan tájékoztathatnák az ügyük állásáról. A képviselőket arra is megtaníthatnák, hogy miként támogathatják a rasszista cselekmények áldozatául esett foglyokat a börtön hivatalos reakcióját követő időszakban. A legnagyobb segítség az lenne, ha egy, az eljárás sajátosságait jól ismerő fogolytárs végigkísérhetné a panasztevőt az eljárás során, a fogoly igénye szerint tanácsot adhatna az eljárással kapcsolatban, és támogatást nyújthatna a döntést követő időszakban is.

A rasszista incidenst átélt személyek támogatására tett második javaslat egy titkos és bizalmas segélyvonal létrehozatala volt. A hívásokat csak faji képviselők fogadnák élőben, de a távollétükben üzeneteket is rögzítene a segélyvonal. A bizalmas segélyvonal kialakításán dolgozik jelenleg a Zahid Mubarek Trust nevű szervezet. Egyes börtönökben már kísérleteznek a segélyvonallal; ezekben az intézményekben a faji képviselők feladatává tették a hívások fogadását.

A munkacsoportok átláthatóbb viszonyokat követeltek, és megállapították, hogy a börtönöknek van még tennivalójuk a foglyoknak az eljárásokról és a panasztevők jogairól való tájékoztatása terén, és arra is felhívták a figyelmet, hogy még sokat kell dolgozni azért, hogy valamennyi fogoly átlássa, hogy a panaszokat és a rasszista incidensekről szóló bejelentéseket hogyan dolgozza fel a börtön adminisztrációja. Két további, az eljárásokkal kapcsolatos javaslat rávilágított arra, hogy többet kell tenni a panasztevő foglyok megtorlástól és zaklatástól való megvédése érdekében.

Három munkacsoport is jelezte, hogy szerintük mindenekelőtt a mediációval kellene kísérletezni, és csak ennek sikertelensége esetén kellene hivatalos eljárást indítani. Több fiatalkorú elkövető utalt a helyreállító igazságszolgáltatás elveire. A helyreállító igazságszolgáltatás az okozott sérelemre koncentrál, és arra, hogy ezt a sérelem okozója hogyan tehetné jóvá. Egy fiatal fogoly a következőképpen fogalmazta meg az elmélet lényegét: „Az emberek elsősorban egy őszinte bocsánatkérést szeretnének hallani.”

A női foglyokkal foglalkozó munkacsoport felvetette, hogy külső mediátort kellene alkalmazni a börtönön belüli konfliktusok rendezésére. Az ajánlás megvalósítása azért is előnyös lenne, mert így nemcsak a mediáció lehetősége, hanem egy külső, független szereplő részvétele is biztosított lenne.

A helyi börtönt tanulmányozó munkacsoport kifejezetten nem utalt a mediációra, de azt elmondták, hogy a véleményük szerint több lehetőséget kell biztosítani a panasztevőknek, hogy kiválaszthassák a számukra legmegfelelőbbet.
Az incidensek egy része esetén mindenképpen érdemes a panasztételi eljárásnál kevésbé hivatalos eszközöket is biztosítani. Természetesen a faji képviselő tanácsának meghallgatása után a panasztevőnek kell eldöntenie, hogy igénybe veszi-e ezeket az informális módszereket.

Az interjúk és a munkacsoport-megbeszélések során többször elhangzott, hogy szigorúan fel kell lépni azokkal szemben, akikről bebizonyosodik, hogy a magatartásuk rasszista indítékú volt. Az egyik fiatalkorú így fogalmazott: „Ha rasszista, fel kell függeszteni. Most büntetlenséget élveznek, és azt csinálnak, amit akarnak. Példát kell statuálni.”

Felmerült az is, hogy a szankciók nevelő jellegét is erősíteni kell. A munkacsoportok szerint a rasszista magatartást tanúsítókkal meg kell értetni a rasszizmus következményeit. Az egyik csoport úgy vélte, hogy ha egy személyről megállapítják, hogy rasszista, be kellene ültetni egy faji képviselői megbeszélésre, mert az ott elhangzottakon keresztül megértheti, hogy a rasszizmus milyen hatással van mások életére. További lehetőségként említették azt, hogy a rasszista személyeket az emberek sokszínűségét tudatosító képzésekre kell küldeni. A legtöbb rasszista incidensből tanulságok vonhatók le, és az elkövető mellett a személyzet és a foglyok is jobban megérthetik a különböző eseteken keresztül, hogy milyen magatartásformák sérelmezhetők.

A munkacsoportok álláspontja szerint a foglyokat fel kell készíteni a rasszista cselekményt tapasztaló személyek segítésére, támogatására. Az élmény gyakran az elszigeteltség érzését kelti az áldozatban. A kirekesztettséget erősítheti az, ha a hivatalos személyek megalapozatlannak nyilvánítják és elutasítják a panaszt.
„A börtönlét szörnyű állapot. Nem elég, hogy a börtönben nincs szabadságod, és elzárnak a családodtól és a barátaidtól, de ráadásul még a rasszista incidenst bejelentő papírodat is visszadobják, vagy elutasítják a fellebbezésed. Az ilyen elutasítás különösen rosszul tud esni, hiszen amúgy is elég nagy a nyomás rajtad.”

A munkacsoportok azt is javasolták, hogy a rasszista indíttatású sérelmet elszenvedő foglyoknak olyan segítő fogolytársat kell találni, aki jól ismeri az ilyen jellegű incidensek bejelentésére használatos eljárásokat. A segítőtárs az eljárás során végig pártfogolhatná a panaszost, a kérésére tanácsot adna az eljárással kapcsolatban, és a döntést követő időszakban is odafigyelne rá.

A javasolt megoldások börtönönként eltértek. A női foglyokkal foglalkozó munkacsoport a megelőzést és a kulturális különbözőségek tudatosítását helyezte előtérbe. A fiatal elkövetők az eljárás nyitottságára, átláthatóságára helyezték a hangsúlyt, vagyis elvárták, hogy a panasztevőt tájékoztassák a jogairól. A helyi börtönbeli csoport a faji képviselő szerepét erősítette volna meg. A felnőtt férfi elkövetők körében a javaslatok többsége a börtönőrök felelősségre vonásának lehetővé tételéről szólt.

Az „Igazságos válasz” projekt sok ötletet szült, és ezek jelentős részét kis költségek mellett be lehetne vezetni. A munkacsoportok prioritásai közti különbségek rámutatnak arra, hogy az egyes börtönökben saját, az adott intézmény lakói érdekeinek megfelelő megoldások szükségesek. A változások egy része fokozottabb részvételt igényel a foglyok részéről, mint a többi. Az „Igazságos válasz” projekt szülte eszközök nem merev megoldások, hanem éppen ellenkezőleg, inkább csak rugalmas ötleteket adnak a börtönöknek, amelyeket a helyi viszonyokhoz kell igazítani. Az viszont bizonyos, hogy az alkalmazásukkal olyan változások érhetőek el, amelyek révén a fekete, illetve az etnikai kisebbségekhez tartozó foglyok bizalma megnő a rasszista incidenseket kezelő eljárások iránt.
Felhasznált irodalom
A faji egyenlőségi bizottság (Commission for Racial Equality) 2005-ös beadványa a Zahid Mubarek-ügyben folytatott vizsgálatában; online elérhető:
http://83.1 37.21 2.42/sitearchive/cre/downloads/zahidmubarekinquiry_submission.doc

Edgar, K. és Martin, C. (2004.) Perceptions of Race and Conflict (A faji konfliktusokkal kapcsolatos nézetek): Belügyminisztérium, online tanulmány (I 1/04), elérhető: http://www.homeoffice.gov.uk/rds/pdfs2/rdsolrl.104.pdf 

Őfelsége Börtönfelügyelete (HM Inspectorate of Prisons) (2005.). Parallel Worlds. A Thematic Review of Race Relations in Prisons (Párhuzamos világok: népcsoportok közti kapcsolatok a börtönön belül); online elérhető:
http://inspectorates.homeoffice.gov.uk/hmiprisons/thematic-reportsI/parallelworlds.pdf?view=Binary

Őfelsége Büntetés-végrehajtási Szolgálata (HM Prison Service): 2800-as sz. büntetés-végrehajtási szabályzat (Prison Service Order 2800). London: Büntetés-végrehajtási Szolgálat.

nyilvánvaló és rosszindulatú	közvetlen, faji alapú hátrányos megkülönböztetés	Informális részrehajlás	Olyan cselekmény, amelynek rasszista indíttatása bizonytalan	Kulturális vagy vallási sérelem	Intézményes megkülönböztetés	

Hatalommal való visszaélés

Rasszista kifejezések használata

Fizikai erőszak

Zaklatás

Elszigetelés

Szándékos

Kegyetlen, célzottan bántó magatartás

A társak terrorizálása (bullying)	
Népcsoporttól függően eltérő eredmény

Visszaélés a mérlegelés jogával

Egy személyt vagy egész csoportot sújt

Az eredményt a valamely népcsoporthoz tartozás jogellenes kritériumként történő alkalmazása okozza

Elfogult döntés

Tettekben vagy mulasztásokban nyilvánul meg	
Személyek közti

Rutinszerű eljárás, feladat

Vélt kivételezés

Nem tudatos eltérő elbánás a fekete/etnikai kisebbségi fogollyal

Átgondolatlan sértő nyelvezet

Spontán kommunikáció	
A faji alapú elfogultság mellett és ellen is van bizonyíték

Nincs vagy kevés információ

Ellentétes, de elfogadható álláspontok	
A sérelmet kulturális vagy vallási tradíciók, hittételek, étkezési szokások semmibe vétele okozza.	Intézményes megkülönböztetés

Nincs egy konkrét személy, aki diszkriminatívan cselekedett; a diszkriminációt a rendszer okozza.

A többség érdekeire figyelemmel létrehozott rendszer miatt hátrányos helyzetbe kerül a fekete, ázsiai vagy egyéb etnikumhoz tartozó fogoly.